-Du är glad ö ver att hertigen är här. -Ja, det är underbart.
-Hade han mycket pengar med sig? -Varför undrar du det?
Kriget orsakade så mycket lidande.
Det finns folk här som inte har pengar att börja om sina liv.
Men de har gömt en massa smycken och de bad mig fråga om ni vill köpa.
-Det skulle hjälpa dem. -Vad skulle vi göra med dem?
Jag vet inte men människorna har det svårt, det vore snällt mot dem.
De har ingen annan möjlighet att återhämta sig från kriget.
Och så började de komma.
Den första kvinnan hade i fyra år varit gömd i en grannes källare.
Alla andra i hennes familj hade sänts till koncentrationsläger.
Hon behövde pengar för att försöka hitta dem.
Emanuelle sa att ni kanske skulle... Hon sa att ni var snäll.
Åh, vad vackert.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Herregud...
Vi gör normalt inte sånt här.
Hur mycket vill hi ha?
Jag vet inte. Tio?
Det är ju löjligt!
Det är värt minst 30. Räcker det?
Gud välsigne er.
Tack så mycket, hertigen.
-Vad ska vi göra med allt det här? -Ingen aning. Hålla auktion.
Vad sägs om "utförsäljning"? Vi kanske borde sälja dem.
Ditt problem! Jag har fullt upp att få Phillips intresserad av vingården.
-Kan du inte tala med honom? -Visst.
Till kärt minne av Lady Elizabeth Annabelle Whitfield-
-som somnade in 28 maj 1944
Där är du ju. Jag har letat överallt efter dig.
Hon var så söt. När hon blev sjuk fick du inte tag i medicin åt henne...
-...och därför dog hon. -Jag saknar henne också.
Hon skulle inte ha dött. Jag vill åka tillbaka till England.
Han sa att han vill gå i samma skola som du gick i.
-Ja, jag blev ju inte så tokig. -Han är så ung och har jämt bott här.
Jag var som han när jag skickades iväg till skolan. Så går det till.
Så är traditionen, det är väntat.
Han ärver titeln och måste vara förberedd.
-Du kan förbereda honom här. -Nej, älskling, han är olycklig här.
Whitfield, mamma, hästarna. Älskar England! Engelsman till hälften!
Du har ju precis fått igen honom.
Jag vill inte att han reser, men han är som föräldrarna, vet vad han vill.
Du måste låta dina barn vara de som de är.
Han är mitt enda barn. Jag vill inte förlora honom.
Phillip...
-Hej då. -Hej då.
-Du kan lura dig själv men inte mig. -Vad menar du med det?
Det enda du gör är att vänta på skolloven, när Phillip kommer hem.
Vad tänker du göra med ditt liv resten av årets månader?
-Bara hämta gamlingen i rullstolen? -Jag uppfostrades till hustru och mor.
Sarah...
Du är intelligent och fantasifull. Du har förvandlat detta ställe.
-Varför skulle du inte klara nåt? -Hitta nytt slott att reparera?
Det här kanske låter absurt, men jag tycker du borde öppna affär.
Och sälja vadå?
-Hur länge har du tänkt på det här? -Det var faktiskt din idé.
Nåt om "utförsäljning". Inte tror du väl att jag skulle få en sån idé.
-William, jag menade inte allvar. -Det gör jag.
Europa har sett såna tragedier. Du kan ge folket lite magi igen.
Ge dem lite av din egen speciella skönhet.
Jag säger inte att jag ska göra det, men utifall att...
-Vad skulle butiken heta? -Det överlåter jag helt åt dig.
-Vad sägs om "Whitfield's". -Inget dåligt namn.
Jag kanske är heltokig. Tänk om vi misslyckas, ingen kommer...
-Om vi skulle ta och öppna dörrarna. -Ja, det gör vi.
-Gratulerar. -Gratulerar.
Tack så mycket.
Verkligen heltokig.
Jag gratulerar. Det är en fantastisk succé.
-Hej då. -Jag tror han är gift.
Han är också senator. Jag tror att...nu blir det roligt här.
Manager är nåt annat än att dansa ensam i ett tomt slott.
Du ska inte ångra att du ger mig den här chansen.
Jag gratulerar.
De kom bara inte, de köper också.
En butik i London och en i New York.
-Emanuelle, vi ska inte vara galna. -Hon har rätt.
-En dag ska jag sköta den i London. -Du blir stor så fort, gubben.
-Jag vill dessutom bo i Whitfield. -Då blir farmor glad.
-Emanuelle, vi ser på smyckena. -Ja, det gör vi.
Du har rätt apropå Phillip.
Jag saknar honom. Det är inte rätt att ha honom så långt borta.
-Och han är ju vårt enda barn. -Inte så länge till.
Jag har väntat med att berätta det.
-Jag väntar barn. -Gör du?
Menar du allvar?
Du menar allvar.
Älskling, han är så stor och vacker.
.. Du gjorde det igen. Annu en skönhet, så perfekt...
Nu har jag två snygga söner. Vill du hålla i Julian?
-Babyar är knäppa. -Du var inte knäpp. Du var underbar.
Jag ska aldrig gilla honom. Han blir aldrig Lizzie. Vill inte ha nån baby!
Det är ett underbart smycke. Ett fantastiskt hantverk.
Gjort utifrån era sketcher. Fint och välgjort.
-Det blir också mycket dyrt. -Ingen invänder mot ett original.
-Och det kan bara köpas här. -Hon har helt rätt.
Folk ska fortsätta tycka om gammalt, men vi ska bli ledande i design.
Jag tror att vi lämnar butiken i mycket goda händer.
Åk ni och visa er baby i England. Allt är bara bra här.
Och Phillip bad om min hand innan han åkte-
-men jag sa att vi får vänta tills London-butiken öppnar.
Åtminstone tills han fyllt tolv.
Emanuelle...
Förlåt, jag visste inte att du var upptagen.
Monsieur de Martin. - Hertigen och hertiginnan Whitfield.
-Trevligt att råkas. -Jag säger detsamma.
-Hur står det till? -Bara bra, tack.
-Monsieur de Martin är samlare. -Whitfield har utsökta objekt.
Snällt av er att säga så.
-Vi har reserverat nåt särskilt åt er. -Er butik har blivit en passion.
-Låt inte oss uppehålla er. -Följ mig.
-Är inte han... -...gift.
Han är den gladaste baby jag sett.
Julian får alla att le. Alla utom Phillip. Han tål honom inte.
-Ge honom tid. Han kommer över det. -Han kom aldrig över Lizzies död.
Om han ändå älskat Julian som han älskade Lizzie...
Du kan inte tvinga Phillip att älska Julian.
Denne har nåt som Phillip aldrig hade. En pappa...
Du var ute i kriget tills han fyllde sex. Ett stort tomrum i hans liv.
Han gillar att komma hit på helgerna, för det är nåt beständigt.
Whitfield Manor försvinner aldrig. William, ge pojken lite tid.
Jag är så tacksam för båda mina sonsöner.
Du har alltid varit en kärleksfull son.
Du har gett mig så lyckliga stunder och dina barn har hållit mig ung.
Jag önskar...
...jag kunde leva för evigt.
Det var som om hon redan visste.
Hon dog i sömnen två veckor senare. Vi skulle sakna henne för evigt.
Madame Giraudeau? Gilbert Dilon från France Soir.
Monsieur de Martin nämns som Frankrikes nästa finansminister.
-Kan ni berätta om ert förhållande? -Jag känner honom knappt.
Ja, men...
Vilket trevligt party.
Du vill tillbaka till Frankrike, men jag har mycket att göra här.
-Du har väl inget emot det? -Nej, jag får ju träffa Phillip.
Jag har haft så trevligt.
Och alla dessa kvinnor som bär Whitfield-smycken.
De har så många frågor. Som på Howards fest...
Var vi än är, talar alla om butiken. Jag tror vi kan säga att vi lyckats.
Varför inte öppna en butik i London?
Jag tänkte vi skulle åka till Frankrike när du var klar här.
Ja, givetvis.
Jag vill inte flänga fram och tillbaka.
Jag vill vara med babyn, innan han växer upp som Phillip.
-Och Paris-butiken är ännu så ny. -Ja, du har så rätt.
-Fast det är ju bara över kanalen. -Vi kan hitta en pålitlig butikschef.
8 månader senare
Den våren öppnade vi Whitfield's nummer 2. Denna gång i London.
Tråkigt att Williams mor inte fick uppleva det.
Phillip kunde förstås inte vara stoltare och känna sig mer hemma.
-Hur tycker du att det går, pappa? -Svårt att säga med engelsmän.
Antingen älskar de den, eller så hatar de den och är bara artiga.
Samma uttryck för bådadera.
-Ursäkta mig, ers nåd... -Vad är det, Nigel?
-Drottningens hovdam talade med mig. -Har vi brutit nån etikettsregel?
-Nej, hennes majestät vill handla. -Herregud.
Ers nåd, första dagen och vi har redan blivit hovjuvelerare.
Fantastiskt!
Jag avgudar dig.
Glöm inte hatten.
Hej då.
Jag är Christine de Martin. Jag vill tala med er om min man.
Jag ska inte stanna länge för det jag har att säga är enkelt.
Jag vill att ni slutar träffa min man.
-Jaha. Och om jag inte gör det? -Jag kommer att slåss för honom.
Ni kanske tror att ni är enda älskarinnan han haft.
Men lura inte er själv. Ni kanske är yngre och vackrare.
Men jag är hans fru och mor till hans barn.
Älskar ni honom?
Han är min man och jag tänker inte ge upp honom till...
...nån som jag?
Men...
Låt mig berätta en sak. Jag har inte för avsikt att ta honom ifrån er.
Men jag älskar Jean-Charles och jag tror han älskar mig.
Så länge det varar, kommer jag fortsätta träffa honom-
-för jag vet att jag gör honom lycklig.
Så slåss inte mot mig, för jag slår tillbaka. God natt.
Han lämnar er som han lämnat alla andra.
Det är han som väljer.
Till dess, kom aldrig hit igen.
GRATTIS PÅ FÖDELSEDAGEN, SARAH
-Grattis på födelsedagen. -Ingen får säga hur gammal jag är.
-Jag är sex. Blås ut ljusen, mamma. -Hjälp mig.
Jag önskar båda mina söner var här.
-Du vet hur Phillip avskyr Frankrike. -Inte jag. Jag är rädd för engelsmän.
-Varför är du det? -De talar utan att röra läpparna.
Din pappa är engelsman och han rör läpparna.
Och du är själv delvis engelsman.
Inte bara det. Du är lord, en av Whitfields lorder.
Men jag blir hertigen, för jag är äldst.
-Phillip! -Grattis, mamma!
-Jag ville överraska dig. -Det gjorde du!
-Mår du bra? -Jadå. Jag blev bara så kvällstrött.
-Det är Phillips fel. -Klandra inte honom.
Han menar inte allt han säger. Han kom åtminstone.
Jag önskar jag förstod honom.
Han kommer - det första han säger är att han vill tillbaka till England.
Han är min son och jag älskar honom men han bekymrar mig.
Han är så arg, så plågad, så tillbakadragen.
Han har alltid velat vara ensam. Kanske om han haft vänner...
Jag fanns inte här för honom och sen skickade jag iväg honom.
Du får inte känna skuld. Jag lät honom också åka.
Han kanske växer till sig.
Du skakar. Jag ska värma dig.
-Har du roligt? -Ja, det är en spännande fest.
Jag träffade Kennedy och talade med De Gaulle om händelserna i Algeriet.
Du är inte i rätt bransch. Du borde vara politiker.
-Nej, det överlåter jag åt er. -Åh, monsieur de Martin...
Det här är Emanuelle Giraudeau. - Lingström, svensk attaché.
Hon är med Whitfield's.
Varje gång jag beundrar ett smycke visar det sig vara ett av era.
Trevligt att ses.
Visst är Grace Kelly vacker? Hon är precis som en prinsessa.
Kom.
4 år senare
-Lite yr? -Mmm...
Främst på morgonen?
Jag tror ni vet bäst själv vad felet med er är.
-Det är väl inte ett virus? -Nej, och om jag har rätt...
...varar det i nio månader.
-Vad ska folk tänka? -Att vi har väldig tur och är vilda.
Jag tror inte det är sant. Det är absurt. Jag är ju 200 år.
Mina föräldrar var i vår ålder när jag föddes och jag blev normal.
Säger vem?
-Det är en gåva. -Jag hoppas det blir en flicka.
Så pinsamt...fruktansvärt!
Phillip, folks mammor blir gravida. Det händer jämt.
Inte på Eton. Inte med så gamla mammor som min.
Du måste lära dig att koppla av, annars blir du gammal i förtid.
Nigel sa att du varit en del i butiken.
Jag har lärt mig hur man värderar stenar: kvalitet, färg, klarhet.
-Jag är glad du studerar ordentligt. -En dag blir den ju min.
Och kvinnorna här! Känner mig som deras mamma...
-Jag känner mig dubbelt så gammal. -Ja, men det är du ju.
Vad har man gamla vänner till, om inte för att jämt säga sanningen?
-Tyckte du om min senaste design? -Ja, särskilt där du fantiserat vilt.
Oroa dig inte för affärerna. Jag har allt under kontroll.
-Nja, inte riktigt allt. -Vad menar du?
Jag är visst mer förälskad i Jean-Charles än jag trodde.
-Han lämnar aldrig sin fru. -Jag vet, men jag bryr mig inte.
Vi lever så spännande i en värld jag aldrig hade kunnat drömma om.
-Du förblir "den andra kvinnan". -Åh, du är så amerikansk.
Min förste man var otrogen. Jag förstår hur hans fru känner sig.
-Vems sida är du på? -Din, men du får inte bli sårad.
-Jag kan ta vara på mig själv. -Åh, Emanuelle, var försiktig.
Vadå försiktig? Inte jag som är gravid!
-Hur känner du dig? -Fet och uttråkad.
Den här babyn slutar aldrig röra på sig.
Va? Vad är det?
Säg inte det. Jag hämtar läkaren. Jag förlöser dig inte denna gång.
-Hertiginnan var duktig. -Tack, gode Gud.
-Och barnet. -Ni har en fin son.
-Underbart. -Och även en vacker dotter.
Tvillingar?
Ingen har rätt att vara så lycklig som jag är. Två!
-William, tack så mycket. -Du gjorde jobbet.
Jag önskar mina föräldrar fått se alla barnbarn.
Hennes ögon fransar kommer krossa mäns hjärtan. Hyn är som sammet.
Tvillingar? Hur fixade du det?
Vilken fin pojke. Xavier.
Xavier...
-Du ser så trött ut. Har du sovit? -Jag mår bra.
Jag oroar mig. Jag vill ha dig kvar, och att du får se våra barnbarn.
-Sköt om dig! -Det är du som fött tvillingar.
Oroa dig inte. Det är ingen fara med mig.
Williams hjärtattack skrämde mig.
Han blev bättre men de närmaste fem åren försämrades hans hälsa.
Barnens milstolpar betydde mycket, särskilt Phillips college-examen.
Grattis, Phillip. Jag var så rörd under ceremonin.
Som när jag var där! Det jag gillar med Cambridge, traditionen...
-Har du funderat på vad du ska göra? -Jag planerar vara på Whitfield's.
Det glädjer mig. Då kanske din far lyssnar på läkarna och tar det lugnt.
Jag överlevde inte för att sitta i ett hörn resten av livet.
Du ska göra mindre nu, för din son ska ta mer ansvar. - Tack, Phillip.
Jag är redo och tänker inte bara arbeta där, jag ska bli chefen.
-Jag tror inte det, inte än. -Du måste lära dig affärerna först.
Jag har planerat detta länge. Jag är mer än beredd.
Du måste låta Nigel visa dig, så du lär dig knepen.
Nigel är en idiot. Jag vet mer än han nånsin kan lära sig.
Om jag var du, skulle jag inte säga så. Vem tar du dig för, unge man?
Visa Nigel respekt, annars får du inte alls arbeta på Whitfield's.
Uppfattat?
Jag har fått nog av din attityd. Jag är trött på att jämt ursäkta dig.
-Och på att anklaga mig själv. -Phillip...
Din mor ställde en fråga. Var artig och svara henne.
Ja, ni har varit så tydliga.
Hon sa att hon inte kände honom. Hon visste inte vem det var.
-Vad är det? -Jag har erbjudits ett viktigt jobb.
Vad härligt! Vad för nåt?
-De föreslår ambassadör i Amerika. -Jaha.
-Och när måste du åka? -Alltför snart...
Vi har alltid levt på lånad tid. Jag är glad för din skull.
-Följer du med mig? -Det går inte.
Du har fru och familj, och jag har hela mitt liv här.
Jag önskar jag kunde.
Men låt oss vara tacksamma för det vi har haft alla dessa underbara år.
Jag kommer att sakna dig så mycket.
Jag kommer att sakna dig också.
Det kanske är dags för dig att stadga dig. Du borde tänka på äktenskap.
Intresserar mig inte, och du har ju den siste gode mannen.
-Barn, då? -Jag blir utmattad bara jag ser dina.
Isabelle kan trilskas. Jag avgudar henne, men hon måste få som hon vill.
-Du skämmer bort henne. -Ja, men jag tänker på Lizzie.
-Julian har god hand med henne. -Han har ärvt Williams förmåga.
Försiktigt, Xavier!
Han är en sån typisk amerikan, leker indianer och vita - äter hamburgare.
Han är då inte rädd för nåt. - Isabelle...
Jag älskade att vara med mina barn.
Jag arbetade ännu med min design och hade fått en lärling.
-Och om man böjer åt det hållet... -Ja, det är en möjlighet.
Få se vad du gör.
Åh, Julian, det är ju jättefint! Den borde vi göra i guld.
-Så den är bra nog för butiken? -Ingen får köpa den. Jag vill ha den.
Han och Phillip kan bli en fin kombination en dag.
Om de inte dödar varann först.
Phillip har varit mänskligare sen du talade allvar med honom.
Vad har jag gjort för att förtjäna detta?
-Du menar de besvärliga barnen? -Nej.
Få den bästa mannen jag hade kunnat hoppas på.
Pappa, upp med dig!
Mamma!
Pappa, vad är det med dig?
Helene, ring efter läkare.
William!
William, William...
Nej, du får inte lämna mig.
Han borde ha begravts i Whitfield. Vår familj ligger där sen 700 år.
Jag vill ha honom här hos mig, hos Lizzie. Han var så lycklig här.
William var borta. Jag skulle aldrig komma över det.
Men jag måste fortsätta leva mitt liv, om än bara för barnen...
Jag tänkte på honom hela tiden. Minnena var inte alltid så lätta.
Jag var tacksam mot Phillip som hjälpte i butikerna, skötte Whitfield.
Han verkade ivrig att ta över efter sin far, men han var så olik honom.
Det gjorde Williams frånvaro ännu smärtsammare.
-Isabelle, sitt som en dam. -Jag gillar att sitta så här.
Xavier, det är ingen cirkus. - Julian, säg till dem att sluta.
Sluta ge order, det är inte armén.
Ni ska lära er att göra det jag säger till er att göra.
Mamma, du borde göra dig i ordning. Du har väl inte glömt middan i Paris?
Klockan är bara tre. Är det inte lite tidigt?
Jag vill inte Cecily ska vänta.
Jag ser fram emot att träffa henne. Hon måste betyda mycket för dig.
Jag älskar ridning, särskilt rävjakt. Gör inte ni det? Kom till helgen!
Hon var lady Cecily Hawthorne. Hennes far satt i House of Lords.
Hon var av mycket fin familj och var så respektingivande.
Tyvärr var hon den tristaste människa jag träffat.
Jag försökte tycka om henne, talade om hästar så mycket jag kunde...
Jag ville Phillip skulle vara glad, men hon utstrålade ingen värme.
Hela vägen tillbaka till slottet undvek jag ämnet.
Dagen därpå måste jag säga nåt.
-En trevlig flicka... -Jag är glad du gillar henne.
-Jadå. Är det allvarligt? -Kanske det.
Hon är sån man borde gifta sig med.
Jag förstår varför du tycker det. Hon verkar vara...mycket trevlig.
Men är hon rolig? Får hon dig att skratta?
-Vad gör det för skillnad? -Det är viktigt.
Din pappa och jag hade alltid så roligt tillsammans.
Tycker du hon är attraktiv? Ser du dig älska med henne i åratal?
Äcklig fråga! Sex är inte allt! Jag väljer inte min fru utifrån det.
-Du säger inte "jag älskar henne". -En fin hertiginna!
Det kanske inte räcker.
Du får välja vem du vill, men lyssna på ditt hjärta.
-Du gillar henne inte. -Jag vill att det blir rätt för dig.
Nej, rätt för dig! Som alltid!
-Hur kan du säga så? -Du är så självisk.
Pappa gjorde som du ville, men du kan inte manipulera mig.
Jag känner dig för väl. Du ska inte diktera!
-Uppfattat? -Hur vågar du säga så till mig?
-Försvinn! -Lugn, Phillip.
-Mamma, en man frågar efter dig. -Vem är han?
-Han ville inte säga sitt namn. -Skicka iväg honom!
Jag tar själv hand om det här.
Joachim...
Vad roligt att se dig, Sarah.
Det var så länge sen.
Phillip, minns du Joachim? Du var en liten pojke sist du såg honom.
-Joachim bodde här under kriget. -Ja, jag minns.
Du var fem sista gången jag såg dig. Nu är du en man. Tiden har gått.
Det här är min andre son. Julian. - Joachim von Manheim.
-Ni var väl kommendant här? -Ja.
Och han var mycket snäll mot oss. - Hur många år sen är det?
Ni ursäktar mig säkert.
Jag ser till barnen.
Det är snygga pojkar. Och du är lika vacker som vanligt.
-Jag känner mig som 100. -Du ser ut som 30.
Jag har tänkt på den här stunden miljoner gånger.
Jag skakar. Är det inte löjligt?
Varför har jag inte hört ifrån dig? Var har du varit?
I München. Jag var här efter kriget.
Emanuelle sa du var i England med William.
-Det berättade hon aldrig. -Det förvånar mig inte.
-Hon borde ha sagt det. -Jag hade ingen plats i ditt liv.
-Vi var goda vänner en gång. -Mer än det...
Jag sa jag skulle komma en dag, men det var ingen idé förrän nu.
Jag läste att din man var död. Jag beklagar det.
Det har varit svårt.
-Gifte du om dig? -Nej.
Jag har kvar fotot av dig.
Underligt att stå dig så nära så länge, och sen inte höra ifrån dig.
Jag har så ofta tänkt på dig, och på Phillip...och Lizzie.
Ni var mitt liv. Jag intalade mig att jag måste glömma men kunde inte.
-Och dina barn, hur mår de? -De är vuxna. Jag har två sonsöner.
-Och du, bara en son efter kriget? -Nej då, jag har två monster också.
Åtta år gamla tvillingar, Isabelle och Xavier.
Du får träffa dem, men ångrar det nog.
Du är inte förändrad.
Fortfarande en underbar mor. Fortfarande en fantastisk kvinna.
Vilken tur William hade. Han var en lycklig man.
-Jag hoppas han visste det. -Det var jag som hade tur.
Sarah...
Sarah, jag älskade dig.
Jag gör det fortfarande.
-Var det fel av mig att komma hit? -Nej.
Det är bara det att jag inte vet vem jag är utan honom.
Du är densamma. Jag ser det i dina ögon.
-Det är som om inget är förändrat. -Vi är alla förändrade.
Inte jag. Inte när det gäller dig.
Och du? Har du glömt?
-Vart ska du, Phillip? -Jag åker tillbaka till Whitfield.
Varför flyr du?
-Du var oförskämd mot Joachim. -Du låg väl med honom förr?
-Det gjorde jag inte. -Jag tror dig inte.
-Jag såg dig kyssa honom. -För 20 år sen!
Jag glömmer det aldrig.
Du var väl kär i honom?
På nåt sätt, men jag älskade din far och var aldrig otrogen.
-Säg det till Julian. Han går på allt. -Det hände aldrig nåt mellan oss.
Var det vad du sa till pappa? Du övertygade honom, men inte mig!
Det här angår inte dig, Phillip!
Vi ses på mitt bröllop.
-Att du inte sa nåt? -Han var nazist.
Tysk! Kriget var över. Han ville inte bli soldat och skadade oss aldrig.
Du hade inget med honom att göra. Jag gjorde vad jag måste i kriget.
-Du hade inte velat träffa honom. -Jag hade fått veta att han levde!
Jag gjorde vad jag ansåg var rätt. Hertigen hade inte gillat det.
-Vad ger dig rätt att döma mig? -Jag är ledsen.
När jag ser en tysk tänker jag "mördare".
Hans uppgift var att vårda soldater.
Jag ångrar ingenting. Och jag känner likadant för honom.
Det där var för 20 år sen. Vi måste gå vidare.
-Jag vill inte att du träffar honom. -Han kommer inte bara att försvinna.
-Bättre för dig om han gjorde det. -Jaså? Jag är inte så säker på det.
Jag vet inte än vad jag vill.
-Jag har väl rätt till ett eget liv? -Varför han? Varför inte nån annan?
Vi kan inte alltid välja åt hjärtat. Ibland väljer hjärtat åt oss.
Varenda dag drömde jag om denna stund.
-Det är första gången sen... -Sarah, jag älskar dig.
Är du rädd?
För oss.
-Är du ledsen? -Förvirrad.
Var inte det. Vi kommer att bli så lyckliga.
Jag vill ta dig till München, för att visa dig mitt liv, barn och barnbarn.
Jag vill ta hand om dig, Sarah.
Du var alltid så snäll mot mig.
Vad är det?
Jag kan inte.
Jag älskar dig. Det har jag alltid gjort.
Men William kommer alltid att finnas mellan oss.
-Ge det lite tid. -Tiden förändrar ingenting.
Vår tid är förbi. Det var för länge sen.
-Vi fick aldrig vår tid. -Kanske var det inte menat.
Jag trodde att jag kunde få det att hända.
Jag älskar dig, Joachim.
Det kommer jag alltid att göra.
Jag visste inte att du var i stan.
-Minns du Joachim? -Så klart.
Det här är miss Brown, min sekreterare. Vi är här i affärer.
-Hur mår Cecily? -Bra.
Ring mig när du är klar med affärerna.
Visst.
Hon är i alla fall ingen nazist.
Jag är ledsen att Phillip fortfarande är så arg.
Jag är så ledsen för det där.
-Vad ska du göra nu? -Ta hand om barnen, sköta affärerna.
-Du behöver mer än det. -Kanske inte.
Du har mig. Vill du ha mig, så ring.
-Du måste fortsätta med ditt liv. -Jag vill hellre ta dig med mig.
-Låt mig åtminstone skjutsa hem dig. -Nej, du har ett plan att passa.
Farväl, Sarah.
7 år senare
Åren gick, företaget blev allt större.
Det blev även barnen och plötsligt var Julian 21 år.
-Tack för festen, mamma. -Grattis till examen.
-Välkommen till Whitfield's. -Tack.
-På jobbet i morgon bitti? -Tidigt måndag morgon. Jag lovar.
Men helgen behövs för att komma över kvällen, hoppas jag i alla fall.
Ursäktar ni mig? Jag har ett möte med en framtida kund.
Han passar för affärerna. Med hans utseende köper kvinnor allt.
Han har öga för smycken, men mycket vet han inte än.
Han är ung, han lär sig. Hur mycket visste vi i början?
Där är din dotter.
-Gå och sätt på dig nåt anständigt. -Tredje gången du ber mig byta om.
Ja, tills du tar på dig nåt passande.
-Du är så orättvis. -Jag vet. Gå in och byt om.
-Den ungen tar död på mig. -Alla dina barn förbryllar mig.
-Jag är förvånad att Phillip är här. -Ja, med hans känslor för Julian!
Var är Phillips och Cecilys barn?
Phillip tycker jag har dåligt inflytande. Han gömmer dem i England.
-Han är inte diskret. -Det har han aldrig varit.
-Sa han nåt om Julian och affärerna? -Han avskyr hela idén.
Där är du ju. Jag trodde du hade övergett mig.
Det skulle jag aldrig göra. Vi skvallrade lite.
Armand de Musset. - Hertiginnan av Whitfield.
-Godkväll, ers nåd. -Sarah! Trevligt att träffas.
Isabelle är tillbaka. Och klänningen är lite bättre.
"Lite" betonat! Jag har inget grepp om henne.
-Julian, dra upp. -Visst.
Hittills har du flörtat med nästan alla mina vänner.
-Jag var lite diskret i din ålder. -Du såg bara oskyldig ut.
Du var ihop med en av mina lärare, en av mina vänners mamma...
-Uppför dig annars får du smäll. -Jag får inte göra nåt för mamma.
-Ingen vän får komma hit. -Mina fick komma.
-Inga pojkar... -Vad orättvist. Vi ses senare.
Gratulerar.
Xavier, lillbrorsan, har du kul ikväll?
-Välkommen till Whitfield's, bror. -Tack.
Håll dig bara till Paris. London-butiken är min. Uppfattat?
-Älskar du mig? -Absolut.
Säg det igen.
-Har du trevligt? -Ja, det är en underbar fest.
-Vad ska jag göra? Låsa in henne. -Känns skönt att inte ha barn.
Gör det?
Innan du säger att jag är onaturlig, säger jag att jag har ett kärleksliv.
Mitt liv är fullt - jag tar semester med Isabelle och Xavier på Capri.
Du kan inte gömma dig bakom barnen för evigt.
Du har inte haft nån sen Joachim.
Jag vill att du hittar nån, att du är lika lycklig som jag med Armand.
Du sa en gång att det var dags att gå vidare.
Jag säger samma sak till dig.
Hur många gånger kan man simma? Vem bryr sig om solbränna?
-Se inte ledsen ut. -Varför får jag inte åka?
-Vi är på semester tillsammans. -Jag har inget emot er två.
Men det vore toppen att åka till Afrika.
Låt honom åka på safarin. Han tråkar ändå bara ut oss.
-Du kan lika gärna vara naken. -Det är modernt. Alla har dem.
Familjen Andrew har diamantgruva.
Jag kan lära hur man hittar bästa stenarna.
Behåll den på, annars åker vi hem direkt.
Jag tar en promenad.
-Två veckor bara! -Jag ska tänka på saken.
Jag skulle kunna lära mig mycket i Afrika. Det vore lärorikt.
Snälla, mamma, en sån här resa är ovärderlig för affärerna.
De har ju en diamantgruva. Det blir spännande.
Var är din syster?
Isabelle Whitfield!
Gå genast tillbaka till ditt rum.
Hon är 16! Jag kan ordna så du grips. Jag kan kalla på polis direkt.
Lämna henne i fred.
-Du kan inte tvinga mig. -Det är bästa skolan i Schweiz.
Schweiz, så himla trist... Jag hatar det och åker inte dit.
Du kan åka skidor, få nya vänner och utveckla lite självbehärskning.
-Varför utveckla det? -Ingen kan ge dig det.
-Skolan är långt från pojkskolor. -Exakt!
En flickskola! Du vill förstöra mig. Jag åker inte, säger jag!
Du har inget val.
-Du skulle hålla dig undan. -Vad gör du i Paris?
Du vet varför jag är här. Du har talat med mina designers.
-Gett order! -Mamma bad mig visa min design.
-Du hade inget med det att göra. -I allas intresse för affärerna.
-Och du vet mer än jag? -När det gäller design, ja.
Diskutera detta med mamma.
Det ultimata vapnet. Vi vet båda vems sida hon ställer sig på.
Hon säger jämt hur mycket du kan lära mig. Vi ska vara partners.
Du gömmer dig bakom hennes kjolar.
En dag, käre bror, kommer de inte att finnas där.
2 år senare
Fortare, Lorenzo! Fortare!
Åh, det här är underbart! Jag älskar det.
-Du är underbar, jag avgudar dig. -Jag har haft en härlig tid.
Här är så vackert. Får jag komma in och träffa din familj?
Inte den här gången, men mycket snart.
-Hej, Isabelle. -Åk!
-Jag kan träffa din mamma. -Inte nu. Åk!
-Vem var din vän? -Från Cortina, på skidtur med skolan.
-Rätt gammal för "studerande". -Var inte dum.
-Be honom komma in nästa gång. -Okej. Han hade bråttom idag.
Xavier, vad gör du?
Tränar bergsklättring. Lugn, det är helt säkert.
-Sa tioåringen som föll från trädet! -Ja, men jag bröt ingenting.
-Välkommen hem, Isabelle. -Du är lika tokig som vanligt.
Nej, mamma, hon har inte varit här. Kommer hon, lovar jag att ringa.
Isabelle, hej, kom in.
Ja, halsbandet levereras i eftermiddag.
Ni behöver inte oroa er för nåt. Tack. Adjö.
Det här var då en överraskning. Tänker du arbeta?
-En försäljerska till... -Det var inte vad jag tänkt mig.
-Varför kommer du till stan? -För en drink med en vän.
Körde du två timmar för en drink? Du måste vara törstig.
Jag hade inget att göra, så jag tänkte att jag åker till stan.
I skolan gör vi jämt så. Åker till Milano för lunch, shopping.
-Jag vill låna lite pengar. -Och därför kommer du till banken.
-Var ska du träffa din vän? -Ritz. Tack, du får tillbaka dem.
Jag skjutsar dig. Jag ska leverera ett halsband där.
-Jag har min bil. -Din bil?
-Alltså, mammas. -Då kan du skjutsa mig.
Min står i garaget. Jag hade ändå tänkt ta taxi.
Här går jag in. Tack för skjutsen. Ha så kul.
Hej, Renaud.
Min syster mötte en person i baren. Ni såg möjligtvis inte vem det var?
Jag såg honom.
-Känner ni honom? Vem är han? -Han kommer några gånger om året.
Han är en Principe di San Tebaldi. Säger han är en av Venedigs prinsar.
Italien har fler prinsar än tandläkare. Förnamnet är Lorenzo.
Tack, Reynaud. Jag tror jag tittar förbi dem.
-Monsieur... -Det är en tom ask. Kasta den.
Där är du ju! Ursäkta att jag stör. Jag ville bara säga hej då.
-Hej. Isabelles bror Julian. -Roligt att träffa dig.
Jag är Lorenzo di San Tebaldi. Du har en förtjusande syster.
Tack, jag håller med.
-Jag måste vidare. Hej då. -Hej då.
-Julian ringde idag. -Så klart!
Han såg mig med en av mina lärare och missförstod totalt.
Är det inte mannen som skjutsade hem dig häromdagen?
Han är mycket snygg, men lite för gammal för dig, eller hur?
Pappa var äldre än du.
-Vad vet du om honom? -Han är prins.
Och jet-setter, men ingen vet vad han lever av.
Är det det enda du tänker på? Mamma, han älskar mig.
Du känner honom knappt. Det är risk för att han är ute efter dina pengar.
-Du är bara svartsjuk. -Nu är du löjlig.
Det är du. En snygg man tycker jag är vacker.
-Du har ingen, och då får inte jag... -Inte tror du väl det?
Jag vill du ska vara med nån som är rätt för dig.
-Jag är arton och gör som jag vill. -Jag vill att du undviker honom.
Och om jag inte gör det?
-När togs det här? -I Cannes för två dar sen.
Hon åkte dit för att träffa honom. Hon lovade mamma att bo hos Allards.
"Den vackra lady Isabelle Whitfield festar runt med Prins San Tebaldi."
Hej, mamma, det är jag. Packa väskorna, vi ska ut och resa.
Vi ska gifta oss. Jag rymmer, tills du går med på det.
Det gör jag aldrig. - Inga pengar kommer hon att få.
Jag får arvet efter pappa när jag fyller 21, vad du än gör.
-Vill du gifta dig med henne så här? -Naturligtvis inte.
Jag är ledsen över att se er familj så här.
Men Isabelle och jag är kära och ska gifta oss.
Isabelle, följ med mig. Jag vill tala med dig ensam.
Du vet att jag var gift, innan jag mötte din pappa. Jag var i din ålder.
Jag var stormförälskad, men det blev hemskt för han var fel man.
-Gör inte om samma misstag. -Jag styr mitt liv, gör vad jag vill.
Lorenzo och jag älskar varann och du kan inte hindra det.
Hon är mitt livs kvinna.
Mitt hjärta krossas av att se er familj så här.
Vad kan jag säga? Jag avgudar henne.
-Hennes pengar! -Jag älskar henne.
Varför inte vänta med äktenskap om ni är så säkra på er kärlek?
Vi kan inte, vi har tillbringat en vecka ihop och hon kan vara gravid.
Herregud.
Skammen vore för mycket, för båda våra familjer...
-Är du gravid? -Möjligt, jag hade inte skydd.
Isabelle, för Guds skull, låt oss åtminstone vänta och se.
-Nej, vi vill gifta oss nu. -Så fort som möjligt. I slottet.
-Vi måste börja planera. -Vi vill ha ett stort bröllop.
Herregud, jag är genomblöt.
Åh, William...
1 år senare
Julfesten var nästan perfekt. Bara en sak saknades, min dotter.
Jag hade inte hört från Isabelle på länge.
Jag visste att hon spenderat en förmögenhet i Rom.
Jag var mer bekymrad över henne.
Jag ringde och jag skrev, men hon svarade inte.
Vem är det där med Julian?
Hon är skådespelerska.
-Var hon inte i tidningen nyligen? -Nåt om en skandalskilsmässa.
Jag önskar Isabelle var här.
Din önskan gick precis i uppfyllelse.
Jag var i Anderna i hjärtat av Colombia, i mitten av ingenstans-
-och försökte övertyga en knarksmugglare att jag-
-letade efter smaragder och inte hans kokaingömställe.
-Och vad hände? -Han dödade mig förstås.
Vi är bra trista jämfört med dig. Jag föredrar soffa framför safari.
-När ska du jobba i en av butikerna? -Har jag tur, så aldrig.
-Du är egensinnig. -Precis som pappa.
Jag finner smycken fascinerande.
Om du har tid, kanske du kunde lära mig lite.
-Det är inget man lär på fem minuter. -Jag hoppades på mer tid än så.
Jag lär fort, särskilt av en sån auktoritet.
Vad är det du vill veta?
Det där var lustigt.
Mamma...
Får jag prata med dig?
-Ensam... -Javisst, vi går in på mitt kontor.
Jag är så glad över att träffa dig. Jag har saknat dig så.
Jag saknar dig också, mamma.
Jag har velat ringa tusen gånger, men vet inte vad jag ska säga.
Jag har väl inte rätt att säga nåt, eftersom du varnade mig.
Älskling, du kan alltid ringa mig. Vi sätter oss.
Jag visste inte hur det skulle bli. Jag var så ung, dum och blind.
Du var ung och envis och han var mycket slug.
Sen vi kommit till Rom och jag köpt husen och bilarna, ändrades allt.
Han var hela tiden med sina vänner.
Sen läste jag i tidningarna om honom och andra kvinnor.
När jag tog upp det, sa han att jag inte kan göra nåt.
-Han går aldrig med på skilsmässa. -Jag ska tala med mina advokater.
Nej. Vi gifte oss en gång till i en kyrka i Italien.
Jag trodde han var romantisk.
Han ville bara göra det svårare för en skilsmässa.
Han har många kontakter. Han kan få det att dra ut i åratal.
-Det är hopplöst. -Mina advokater kan säkert göra nåt.
Om inte Lorenzo går med på det, kommer det att ta evigheter.
Jag är fast.
-Om jag hade barn, men inte ens det. -Varför inte? Är det nåt som är fel?
Han som sa jag kunde vara gravid hade efter bröllopet blivit steril.
Vi ligger inte längre med varann.
Han bryr sig knappt om mig, om det inte gäller en fest att gå på.
Han talar bara med mig när det gäller vad vi ska göra med våra pengar.
Det är som att vara i fängelse.
Jag är så olycklig, mamma.
Jag vet hur det är att inse att man gift sig med fel man.
-Vi gör alla misstag när vi är unga. -Jag kan inte tänka mig dig göra det.
Jag gjorde ett stort ett, men med mina föräldrars hjälp kom jag ur det.
Och jag mötte din far. Jag hoppas du också en dag träffar någon som han.
Men du kan inte räkna med det. Det du kan räkna med är din talang.
Du är mycket intelligent och fantastiskt fantasirik.
Du kan bli vad du vill.
Du måste hitta nåt som du verkligen vill göra.
Det är en sak jag tänkt mycket på. Jag vill öppna en affär i Rom.
-Vad för slags affär? -En filial till Whitfield's.
-Utvidgningen av London-butiken, då? -Antingen det eller Rom.
-Jag vill veta vad alla tycker. -Skjut fram utvidgningen.
-Phillip, hon är vår syster. -Det rör affärer. Hon är opålitlig.
Tänk om hon lyckas skilja sig eller ger sig av?
Hon älskar Italien. Gift eller inte, det är där hon vill bo.
Italienskor köper många smycken. Butik i Rom kan bli en stor framgång.
Hon vet inte vilken arbetsinsats som krävs. Vara snyggt klädd räcker inte.
Inget man gör, bara för man inte har lunchträff.
Vi har förklarat vad det innebär.
-Så ni har bestämt. -Nej, vi diskuterar än.
Hon var oansvarig, men jag tror på att hon vill ändra sig.
-Hon är för ung. -Inte yngre än vad du och jag var.
-Vi kan hitta nån som hjälper henne. -Varför? Jag är ändå emot!
-Frågan är om Rom är rätt marknad. -Det tror inte jag.
Det tror jag. Italienska designers är fantastiska.
Kan bli annat än i Paris och London! För dig gäller bara Londons kungahus.
-Jag låter dig inte... -Snälla du, Julian har rätt.
Om pappa inte provat nåt nytt hade Whitfield's inte funnits.
Utvidgar vi inte, kommer vi en dag inte längre finnas.
-Jag är ändå emot det. -Men jag har beslutsrätten.
Londonutvidgningen kan vänta.
Det är så spännande, nästan som att få barn.
Tack! Jag bryr mig inte ens om att Lorenzo framhäver sig själv.
Givetvis är det jag personligen som väljer juveler.
Det lär ju vara er svärmor som ligger bakom butiken.
Ni kanske tror det, men när allt är klart blir den min.
Magnifikt!
Folk kommer från Venedig, Florens, Milano, Turin, Bologna, överallt.
-Det är bara att lyckönska dig. -Du borde lyckönska din fru.
-Det är underbart. -Jag är glad att du tycker om det.
-Grattis. -Tack.
Till er båda.
Isabelle, du har ett bra öga. Smyckena du valt är jättesnygga.
Jag gillar bredden - från det enklare dyra till det absolut förbluffande.
Det är bra. Du har gjort ett fantastiskt jobb.
Tack.
Den skiljer sig från butikerna i London och Paris.
Här finns en romersk känsla som jag absolut ville ha.
-Det här har fått henne att leva upp. -Hon strålar.
Och jag har fått tillbaka min dotter.
Överraskning!
-Jag trodde du var i Thailand. -Ja, men jag ville vara här för er.
Välkommen tillbaka, Xavier.
Jag är så glad. Det var inte detsamma utan dig. Hur var resan?
Mycket lyckad. Jag lovade ju ta med det jag hittade.
-Vad sägs om rubiner? -Spara några till Paris.
-I London platsar de också. -De är mycket populära där.
Kul att se dig, Xavier. Förlåt...
Amazon floden! Fast skrumpen skalle till Phillip uppskattas nog inte.
De borde visa dig större respekt. Var skulle de vara utan dig?
-De uppskattar dig inte. -Vad har du för planer, Lorenzo?
Jag fick en dålig start med familjen. Jag vill ändra på det.
Jag vill vinna din respekt.
-Vi har ett gemensamt intresse. -Vilket då?
Att göra Whitfield's till den finaste juvelerarbutiken i världen.
Du är en man med visioner. Jag skulle kunna hjälpa dig.
En av mina lyckligaste dagar var här för länge sen.
Det var här pappa friade till mig.
-Det är så vackert. -Jag minns klädseln, dofterna.
-Jag hör till och med hans röst. -Jag saknar honom också.
Jag hoppas du hittar den kärleken vi upplevde. Det hoppas jag ni alla gör.
-Minns du mitt sällskap på julfesten? -Det var hundratals personer där.
-Yvonne Rousseau, skådespelerskan. -Ja, jag läste nåt om henne.
-Hon gifte väl om sig? -Ja, men det fungerade inte.
Vi har...träffats en hel del.
Jag har velat berätta det, men du hade fullt upp, jag ville inte störa.
Mamma, vi ska gifta oss.
Yvonne var så vacker.
En tonårs modell som blivit skådespelerska.
Gift med skådespelare, sen med en tysk playboy.
Hon var så sexig. Varför kunde inte Julian bara ha en affär med henne?
Ursäkta mig, jag kommer strax.
Älskar du henne inte? Är hon inte underbar?
-Jag tycker äktenskap är allvarligt. -Tycker jag med. Vi blir lyckliga.
Julian, hon är en som kan överleva. Hon kan ta hand om sig själv.
Yvonne ser nog inte äktenskap så som du...
Tror du hon vill ha mina pengar? Du har fel.
Hon har fått en halv miljon dollar från exmaken i Berlin.
-Hur länge var de gifta? -Åtta månader.
Innan du drar några slutsatser... Han ville inte ge henne några barn.
-Och hon vill ha barn. -Det läste inte jag.
Du är så misstänksam. Jag tror hellre på henne än på skvallerpressen.
Hon är en ärlig person som haft ett mycket tufft liv.
Hon vet inte vem pappan var, hennes mamma var hora.
Hon har fått kämpa så, och jag vill göra livet lättare för henne nu.
Det är nobelt av dig, men det är inte bara det.
Du misstycker för att hon inte är från "vår värld".
-Julian, så är det inte alls. -Döm henne inte så fort.
-Vi är inte som Isabelle och Lorenzo. -Jag vill att du ska bli lycklig.
Låt oss styra våra liv. Du tror jämt att du vet vad som är bäst för oss.
-Men ibland har du fel. -Jag hoppas att jag har det nu.
Ger du oss din välsignelse?
Om du vill ha den.
Jag älskar dig så mycket och vill inte se dig lida.
Det kommer jag inte att göra. Tro mig, det kommer jag inte.
Hon hade kort beige klänning som påminde om min-
-när jag gifte mig med William, men där slutade likheterna.
Affärerna går bra, enda problemet är allt vi måste spendera på säkerhet-
-p.g.a terrorister och röda brigaden.
-Det får affärsmän ta. -Du har rätt.
Phillip är förändrad. Det går så bra. Påstår han var för butik från början!
Jag förstår mig inte på honom. Bara han anser Julian äktat den rätta.
Jag tror inte Julian bryr sig. Han ser inte oss, bara Yvonne.
-Har du hört från Xavier? -Jag fick ett vykort. Kom, får ni se.
Det var en bild av Mount Everest och det stod bara "hej".
Är hon inte vacker?
Jag sa till Isabelle igår att du borde ha större inflytande i butiken.
Du är ju den mest betydande brodern, den mest intelligente...
Och hertigen, förstås.
Varför händer detta jämt mig?
Hon är iskall och han tror att hon avgudar honom.
Jag hoppas han aldrig inser sanningen.
En skål...
-Grattis på födelsedagen, mamma. -Grattis!
Vi firar inte förrän till middan. Låt mig vara ett år yngre till dess.
Ni anar inte vad det betyder för mig att ni alla kommit.
Jag vill att ni går ut och har lite roligt i eftermiddag.
Jag vill se på stallen.
-Kan vi åka i Jaguaren? -Bes vära inte din farbror, Alexander.
En bra idé! Jag älskar att vara med barnen.
-Får jag följa med? -Javisst.
-Finns det plats för en till? -Var inte din dygnsrytm rubbad?
-Följer du med, älskling? -Vi steg nyss ur bilen. Jag är trött.
Okej, då ses vi sen.
Jag måste ringa några samtal till Rom. Vi ses vid middan.
Visa mig sketcherna du tagit med dig. Jag vill se vad du har designat.
Då är det bara vi två kvar.
Vill du gå en promenad? Ägorna är riktigt vackra.
Det vill jag mycket gärna, ers nåd.
-Du är fantastiskt vacker. -Tack.
Jag struntar i vad Isabelle sagt.
Gör som jag säger, Marcello, annars får du sparken från Whitfield's.
Jag har familjen under kontroll. Det är bara en tidsfråga.
Okej, hej så länge.
-Det här är från farbror Xavier. -Tack så mycket.
Den är underbar! Tack!
-Det är tanzanit, inte sant? -Jepp.
-Säkert en historia bakom. -Inte inför barnen...
Tanzanitsmycken är populära i Rom.
Ingen skär i den här. Det är min födelsedagspresent.
Grattis!
Än en gång tack för att ni alla kom. Det gör det värt att bli äldre.
-Har ni haft roligt idag? -Farbror Julians bil går jättefort.
Yvonne, sover du?
Jag trodde du var trött.
Det är jag, men aldrig för trött för dig.
-Du vet inte ens vad trött betyder. -Jaså?
När jag är klar med dig, kommer du inte ens orka andas.
Jag överlevde bröllopsnatten. Jag klarar allt.
Jag minns när jag var fyra och satt i det här rummet.
Ibland när jag ser mig i spegeln, baxnar jag över att se en vuxen.
Tänk dig hur jag känner det. Det känns som ni alla föddes igår.
Du saknar väl pappa fortfarande?
Det går aldrig över. Man lär sig att leva med det.
-Vi vill alla se dig lycklig. -Det är det jag vill att ni ska vara.
God kväll, ers nåd.
Vakna, Lorenzo. Vakna!
-Vad är klockan? Var är Isabelle? -Det är sent och alla har lagt sig.
Jag ville tala med dig ensam.
-Det här kan inte fortsätta för evigt. -Vad talar du om?
-En dag måste du låta henne gå. -Varför skulle jag vilja det?
Du vet vad jag menar. Låt henne få skilsmässan.
-Jag trivs med att tillhöra familjen. -Du är...
Det här får sitt slut en dag.
Kanske.
Eller kanske inte.
Eller kanske inte på länge.
God natt, ers nåd.
-Hon har rätt till ett bättre liv. -Men vad skulle jag göra utan henne?
-Du är underbar. -Du också.
Det har aldrig varit såhär förut.
Inte ens med Julian?
Hur ska jag säga? Han är bara lord. Det är du som är hertigen.
Hur vågar du?
Jag är ledsen.
Hur kunde du göra Julian detta? Jag skäms så över dig.
-Har du berättat för Julian? -Jag vill inte krossa hans hjärta.
Varför gör mina barn så dåliga val? Varför kan inte jag hjälpa dem?
Så är det. Man uppfostrar barnen och sen växer de upp till dem de är.
Låt dem göra misstag. Det ordnar sig till slut.
-När blev du så smart? -Jag hade en bra lärare.
Stackare... Nåt du ätit, eller influensa?
Jag vet precis vad det är. Jag mår illa från första början.
-Du är gravid. Det är ju underbart! -Jag är för ung. Vi är ju nygifta.
Jag har längtat så efter detta. Jag ska bli far.
-Ursäkta mig. -Ja?
-Talar ni engelska? -Ja.
-Kan jag få se det där armbandet? -Javisst.
-Ni ser så bekant ut. -Vi har nog aldrig träffats.
-Är ni amerikanska? -Ja.
Jag är säker på att vi...
-Var ni inte rödhårig förr? -Jo.
-Och hade fräknar på näsan? -Det har de flesta rödhåriga.
Ni är Victoria Thompsons dotter. Våra mammor var väninnor.
-Sarah Thompson? -Ja.
Du flörtade med mig i dansskolan. Charles Davenport.
-Miss McCord's... -Du tappade dina vita handskar.
Du kom utan och miss McCord förbjöd dig dansa. Du fick stå i korridoren.
-Så vacker! Du har knappt förändrats. -Mindre rödhårig, bleknade fräknar...
Jag undrade jämt hur du skulle se ut utan flätor.
-Sarah Thompson, vad gör du här? -Maken och jag startade Whitfield's.
-Jag bor utomlands sen 20-årsåldern. -Vi flyttade efter handskhistorien.
Jag trodde McCord deporterat mig, men pappa hade blivit ambassdör.
Jag undrade vart du tog vägen. Jag trodde jag trampat dig på tårna.
Får jag bjuda dig och din man på middag?
Min man dog för några år sen. - Emanuelle.
Min väninna Emanuelle Giraudeau. - Charles Davenport, en barndomsvän.
-Jag kände skönheten för 50 år sen. -Inte särskilt snällt sagt.
-Har ni fått se nåt ni tycker om? -Jag skulle vilja ha det armbandet.
Er fru har tur att ha en man med god smak.
Det hade hon, vi är skilda sen länge. Det här är till min dotter.
Jag ska slå in det. Det var trevligt att träffa er.
Vad sägs om lunch med någon från ett fjärran förflutet?
-Jag är rädd att... -Har du redan ätit? Andra planer?
-Nej, men jag har så mycket att göra. -Kanske en annan gång, då.
-Du har samma lyster i ögonen än. -Tack.
Kan ni skriva under?
-Jag hoppas vi får se er igen. -Jadå, det lovar jag.
-Vi har så mycket att ta igen. -Det vore trevligt.
-Hej då. -Hej då.
Jag bifaller. Mycket attraktiv. Det var längesen du hade den blicken.
Yvonne...
Jag var på väg till kontoret och...kom och se vad jag köpt.
-Ska du nånstans? -Jag reser.
Va?
-Jag ger mig av. -Jag förstår inte.
Jag är inte redo att ha barn.
-Du sa att du ville ha barn. -Jag sa en massa saker.
Vad problemet än är, kan vi lösa det.
-Du behöver inte ge dig av. -Försök inte hindra mig.
-Barnet, då? -Jag kanske ger bort det.
Är du tokig? Skämta inte ens om en sån sak. Vart ska du åka?
-Det angår inte dig. -Du är min fru och barnet är mitt.
Jag vill veta vad som händer. Vad tänker du göra?
-Yvonne, du åker ingenstans. -Ingen säger vad jag ska göra.
-Du kan inte bara gå med mitt barn. -Det är antagligen inte ens ditt.
Vems är det, då?
Vad är det med dig? Vad har du gjort?
-Jag har legat med din bror. -Mycket lustigt.
Visst är det. Det tyckte din mamma också.
-Min mamma? -Ja.
Hon kom på oss när vi älskade i stallet intill slottet.
Jag borde nog säga till Phillip att barnet jag bär på är hans.
Det är det inte. Phillip har steriliserat sig.
Han har redan sin arvinge. Cecily ville inte ha fler barn.
Han brydde sig väl inte om att säga det till dig.
Varför gjorde du mig detta?
-Jag älskar dig, Yvonne. -Jag vet.
Om du gifte dig med mig för pengarna, får du inte en cent om du inte föder.
Försöker du göra nåt dumt, kommer jag att komma efter dig.
Det kostar mig en miljon dollar. Jag får sälja aktierna i företaget.
-Låt mig låna dig pengarna. -Tack för erbjudandet, men nej.
-Låt mig köpa, så de stannar hos oss. -Därför jag säger det till dig först.
Jag är så ledsen.
Det är jag med.
Men jag satte mig själv i denna röra. Jag måste själv ta mig ur den.
Hon har flyttat in i gästrummet. Hon talar hela tiden med Phillip.
Jag kan se det på telefonräkningarna.
Hon vill inte ens ha umgängesrätt med barnet.
Jag kommer åtminstone att ha barnet.
Charles, vad gör du här? Affären är stängd. Hur kom du in?
Emanuelle, hon är min konspiratör. Hon släppte in mig när hon gick.
Hon är hopplös. Jag är så glad att se dig.
-Vad i hela världen gör du? -Tar igen förlorad tid.
Det här paret är till dig, och det här är till mig.
Jag glömde dem inte den här gången. Sätt på dem.
Jag har aldrig glömt dig.
Du var så snäll mot en klumpig pojke, fast du bara var tio år då.
Bara du kände hur liten miss McCord gjorde mig, hur hon förödmjukade mig.
Och du...kom ut i korridoren och dansade med mig.
-Jag minns... -Du var så modig.
Så underbar. Jag blev kär i dig direkt.
-Jag vågade inte tala om det för dig. -För 50 år sen...
Får jag lov?
-Det här är löjligt. -Jag vet.
Men det är aldrig för sent för att vara löjlig.
Dansa med mig, Sarah. Det var så länge sen.
Vi tar och gör miss McCord stolt.
Jag kommer genast. Tack.
Yvonne har lagt in sig på sjukhuset. Nu är det dags.
-Vill du att jag följer med dig? -Tack, men nej.
Lycka till. Jag ringer din mamma.
Jag vill kalla honom Maximilian. Max.
-Är du med på det? -Jag struntar i vilket.
-Gå tillbaks med honom nu. -Känner du ingenting för honom?
Kan du gå nu? Jag sa till Phillip att jag skulle ringa.
Jag är ledsen att det blev så här.
-Visst är Max vacker? -Ja, det är han väl.
-Jag ska ta väl hand om honom. -Tack för pengarna.
-En till! -Åh, mamma...
-Du har redan tagit en rulle. -Xavier, lite närmare...
Max, le!
Tack.
Du håller honom som din pappa brukade hålla dig.
-Han är så stor för sex månader. -Låt mig hålla honom en stund.
Ni ses numera bara när jag fyller år. - Enda gången du är i vårt land.
-Vår man ute på fältet... -Du bar Davy Crockett-hatt som liten.
Isabelle, dags för Max' tupplur.
-Säg hej då till farmor. -Sov så gott.
Sätt dig här.
-Phillip och Cecily är skilda. -Och han träffar Yvonne.
-Kommer Phillip denna helg? -Det tvivlar jag på.
-Vi gör inte livet lätt för dig. -Ni gör det inte lätt för er själva.
-Kommer mannen du träffat i helgen? -Nej, han är på affärsresa.
Men det går väl bra? Du tycker om honom.
-Jag är mycket lycklig med honom. -Vad härligt!
Det är nåt jag velat berätta, men jag vet inte hur du ska ta det.
Men för mig är det goda nyheter.
-Lorenzo går med på skilsmässa. -Nej.
Vad är det, då?
Jag är gravid.
-Är du? -Ja.
Jag är så glad för din skull.
-Men jag trodde Lorenzo var... -Nej, det är inte hans.
-Jag har träffat nån. -Åh, Isabelle...
Han är en underbar man. Han är snäll, han är kärleksfull.
Italienare, men inte alls som Lorenzo.
Och han älskar mig och jag älskar honom.
-Vet Lorenzo att du är gravid? -Ja.
Jag hoppades han skulle bli arg-
-men han säger att han inte bryr sig, att folk kommer tro att det är hans.
-Han är tokig. -Nej, det är bara en strategi.
Jag tror tiden är inne.
-Det här måste vara pinsamt för dig. -Min kärlek till Isabelle är evig.
Det kan ju inte kännas bra att vara så beroende av henne.
Hade du egna pengar skulle du kunna börja om.
Det vore mycket svårt, för jag har så dyr smak.
-Hur dyr? -Jag vet inte.
Jag kanske skulle överleva om jag hade fem eller tio miljoner.
Lire?
Du kan inte mena allvar. Jag föredrar affärer i dollar.
Ja, i så fall kanske en eller två.
Och huset i Rom?
Jag måste tala med Isabelle om det, men hon kan säkert hitta ett annat.
-Butiken i Rom går väldigt bra. -Nej. Det kommer inte på fråga.
Nej, du missförstod mig.
Jag vill inte ha den åt mig själv utan bara vara jämbördig partner.
Erbjudandet gäller enbart kontanter.
Då åldras Isabelle och jag ihop, tillsammas med vårt barn.
Whitfield's är en familjerörelse. Vi har inga utomstående partners.
Då får ni väl ändra på reglerna.
Även om jag ville, skulle inte mina barn tillåta det.
Isabelle vill bli av med mig till vilket pris som helst.
Och jag har haft flera intressanta samtal med Phillip.
Han är min vän.
Tre miljoner kontant. Längre går jag inte.
-Partnerskap eller ingenting. -Försvinn!
Som ni vill. Hälsa Isabelle att vi ses när hon återvänder till Rom.
En födelsedagsskål.
En skål!
-Grattis på födelsedagen, mamma. -Grattis, mamma!
Grattis, mamma.
-Hur vågar han komma hit? -Det är en sak ni bör veta.
Yvonne och jag ska gifta oss, så vänj er vid att hon tillhör familjen igen.
-Julian, det som hände mellan... -Jag har hört tillräckligt.
-Sluta! Det där löser ingenting. -Det han gjort är oförlåtligt.
Du har alltid fått vad du velat, men inte denna gång, my lord.
Yvonne föredrar mig - och och lite näsblod förändrar inte den saken.
-Bli vuxen! Hon är inte värd det. -Hon har rätt.
-Ni vet inget om det. -En av oss går nu.
Sätter du din fot i Paris-butiken igen, blir det inte bara näsblod...
-Bra. Håll dig borta från London. -Sluta, jag vill inte höra mer.
Jag är glad att er far inte ser detta.
Ni är bröder. Vad som än händer mellan er...mellan nån av oss-
-så är vi bundna för evigt. Vi är en familj.
Ni måste inte älska varann, inte ens gilla varann, men ni förblir syskon.
Inget är värdefullare än det.
Låt aldrig nånting splittra familjen.
Inte nånting!
Phillip, du skrämde mig.
Kul att se dig. Vad gör du i Rom?
En biljett till Venedig, ditt familjehem.
-Varför skulle jag vilja åka hem? -Vad du vill intresserar ingen.
-Åk bara och kom inte tillbaka. -Jag förstår inte.
Ingen dikterar min familj nåt, och ingen försöker med utpressning.
Här är pengarna du blev erbjuden. Du har överskridit gränsen.
Ers nåd förstår säkert att det var enbart affärer.
-Du förolämpade min mor! -Kom igen, de hatar dig.
Och du hatar dem allihop. Tillsammans kan vi göra storverk.
Tillsammans gör vi ingenting.
Sakerna mellan min familj och mig stannar mellan min familj och mig.
Jag är en Whitfield. Om du tror jag väljer affärerna fram för familjen-
-så känner du inte familjen jag kommer ifrån.
Phillip...
Det är slut, Lorenzo.
Ta pengarna och ge dig av.
-Vem är det? -Vem tror du?
-Det är faster Isabelle. -Just det.
Det är dags att lägga undan albumen och gå ut till henne.
Du är så fin idag.
Vi ska döpa din nyaste kusin.